Pánové, je vám přes 40? Cítíte se|unaveni, když se ráno probudíte?
Pociťujete apatii?
ZDE ODPOČÍVAJÍ ZLOMENÉ KOSTI|L. B. JEFFERIESE
- Jefferies. - Gratuluji ti, Jeffe.
- K čemu? - Že ses zbavil té sádry.
- Kdo říkal, že jsem se jí zbavil? - Dnes je přece středa.
Sedm týdnů ode dne, kdy sis zlomil nohu. Nebo ne?
Gunnisone, jak se z tebe stal velký šéfredaktor, když máš tak malou paměť?
Šetrnost, píle a pracovitost,
a taky jsem nachytal vydavatele s jeho sekretářkou.
- Spletl jsem si den? - Ne.
Ne, týden. Teprve příští středu se vynořím z téhle sádrové kukly.
To je zlé, Jeffe. Asi nemám každý den štěstí. Zapomeň, že jsem ti volal.
Jo, je mi tě opravdu líto, Gunnisone.
Musí to být pro tebe těžké, myslet na to, že ještě týden budu v sádře.
Tenhle týden přijdu o svého nejlepšího fotografa a ty přijdeš o velký kšeft.
Kde?
- O tom nemá cenu mluvit. - No tak. Kde?
Kašmír. Dnes ráno jsem dostal od šéfa agentury šifrovaný tip.
Celá oblast brzy lehne popelem.
Neříkal jsem ti, že tuhle oblast je třeba sledovat?
- Říkal. - Kdy jedu? Za půl hodiny, za hodinu?
- S tou sádrou? Nikam nejedeš. - Nemluv tak podrážděně.
Když to bude nutné, můžu fotografovat z džípu nebo z buvolího hřbetu.
Pro časopis máš příliš velkou cenu, nemůžeme si zahrávat.
- Pošlu tam Morgana nebo Lamberta. - Morgana nebo Lamberta. To je prima.
Já se kvůli tobě nechám skoro zabít
a ty se mi odvděčíš tím, že mi ukradneš kšefty.
Já jsem po tobě nechtěl, aby ses postavil doprostřed dráhy.
Chtěl jsi něco dramaticky mimořádného.
- Tak jsi to dostal. - Ty taky.
- Ahoj. - Ještě moment.
Musíš mě odsud dostat.
Šest týdnů sedím ve dvoupokojovým bytě
a nedělám nic jiného, než pozoruji sousedy.
- Ahoj, Jeffe. - Ne, Gunnisone, já...
Když mě nevytáhneš z téhle nudy, tak provedu něco drastického.
- Jako co? - "Jako co?" Ožením se.
- Pak už nebudu jezdit nikam. - Už je načase, aby ses oženil,
než se z tebe stane samotářský a zahořklý dědek.
Ano, umíš si mě představit?
Spěchám domů do teplého bytečku,
abych si poslechl automatickou pračku a myčku na nádobí
a drtič odpadků a sekýrující ženu.
Jeffe, dnes už ženy nesekýrují, ale diskutují.
Opravdu? Opravdu?
Ve čtvrtích s vysokým nájemným možná diskutují.
Ale v mé čtvrti ještě pořád sekýrují.
Ty to víš asi nejlíp. Ozvu se ti později.
A příště mi radši řekni příjemnější zprávy, hm?
Dobré ráno. Povídám, "Dobré ráno!"
Jo, dobré ráno.
Povídám, já bych na vašem místě nekopala tak hluboko.
Dáváte jim moc vody.
Proč nezavřete pusu?
Páni.
To je tedy něco.
V tomhle státě posílají šmíráky na šest měsíců do káznice.
- Dobrý den, zlato. - V káznici nejsou žádná okna.
Kdysi za to vypalovali oči rozžhaveným pohrabáčem.
Stojí některá z těch sexbomb v bikinkách za rozžhavený pohrabáč?
Ach, jo.
Stává se z nás národ šmíráků.
Lidi by měli vyjít z vlastního domu a pro změnu se podívat dovnitř.
Ano, pane. Co říkáte na tuhle zdravou filosofii?
Reader's Digest, duben 1939.
Cituji pouze z nejlepších zdrojů.
Nemusíte mi měřit teplotu.
Uvidím, jestli přeleze přes 38.
Radši jsem měla být věštkyní než zdravotní sestrou od pojišťovny.
Mám dobrý nos na průšvihy. Ucítím je na míle daleko.
Víte o krachu na burze v roce 1929? Tak já ho předpověděla.
Jak jste to dokázala, Stello?
Jednoduše. Ošetřovala jsem tehdy ředitele General Motors.
"Ledvinové onemocnění", tvrdili. A já na to: "Nervy."
Pak jsem si řekla: "Proč má být General Motors nervózní?"
"Nadvýroba", povídám. "Krach."
Když musí jít General Motors desetkrát za den na záchod,
celá země už to dlouho neudrží.
Víte, v ekonomice nemá ledvinové onemocnění
pranic společného s burzou.
Ale zkrachovala, že?
Přímo v tomhle bytě taky cítím průšvih.
Nejdřív si roztřískáte nohu a pak začnete koukat z okna,
kde vidíte, co byste vidět neměl.
Průšvih.
Už vás vidím u soudu, obklopeného právníky v dvouřadových oblecích.
Přiznáváte se. Říkáte: "Pane soudce, to byla jen taková nevinná zábava."
"Já své sousedy miluju jako otec."
A soudce vám povídá: "Gratuluju vám."
"Právě se vám narodily tři roky v Dannemorském vězení."
- V tuhle chvíli bych uvítal průšvih. - Vy máte nedostatek hormonů.
- Jak to poznáte? - Ty krásky v plavkách, co sledujete,
vám za měsíc nezvýšily teplotu ani o jeden stupeň.
Tak jdeme.
Ještě jeden týden.
Máte pravdu. Myslím, že tu dojde k nějakému průšvihu.
Já to věděla.
Ohříváte to někdy?
Aspoň má váš krevní oběh proti čemu bojovat.
- K jakému průšvihu? - S Lisou Fremontovou.
Děláte si legraci? Je to krásné mladé děvče
a vy jste poměrně zdravý mladý muž.
- Čeká, že si ji vezmu. - To je normální.
- Ale já nechci. - To není normální.
Nejsem na manželství připraven.
Každý muž je připravený, když se objeví správné děvče.
Lisa Fremontová je správné děvče pro každého muže, co má trochu rozum.
Docela ujde.
- To jste se pohádali? - Ne.
- Otec nabíjí brokovnici? - Cože?
- Prosím vás. - To se stává.
Některá z nejšťastnějších manželství
začala "pod hrozbou brokovnice".
- Prostě není pro mě. - Jo, je jen perfektní.
Je příliš perfektní, příliš nadaná.
Příliš krásná, příliš kultivovaná.
Je příliš všechno, ale ne to, co chci.
Dokážete diskutovat o tom, co chcete?
Cože? Je to velmi jednoduché, Stello.
Lisa patří k exkluzivní atmosféře Park Avenue -
drahé restaurace a literární večírky.
Rozumní lidé patří kamkoli.
Představte si, jak cestuje s potulným fotografem,
který nemá v bance nic víc, než týdenní výplatu.
Kdyby jen byla obyčejná.
- Vy se nikdy neoženíte? - Jednou se možná ožením,
ale vezmu si někoho, pro koho život nejsou
jenom nové šaty, humr k večeři
a nejnovější skandál.
Potřebuji ženu, která je ochotná... Moment.
Která je ochotná jít kamkoli a dělat cokoli, a přitom se jí to líbí.
Takže jediné poctivé řešení je to všechno skoncovat.
- Ať si najde někoho jiného. - Jo, už vás slyším.
"Zmiz mi ze života, ty naprosto báječná ženská."
Koukněte, já nemám sice vzdělání, ale něco vám řeknu.
Když muž a žena spolu chodí a mají se rádi,
měli by se dát dohromady, prásk, jako dva taxíky na Broadwayi
a ne se navzájem analyzovat jako dva exempláře ve zkumavce.
To je inteligentní přístup k manželství.
Inteligence. Co ta už lidstvu způsobila průšvihů.
Moderní manželství.
- Ne, jsme citově vyspělejší. - Nesmysl.
Dřív člověk někoho potkal, probudily se v něm city a vzal si ho.
Dneska čtete knihy,
stavíte zdi z dlouhých slov, provádíte psychoanalýzu
a nakonec už nepoznáte rozdíl mezi mazlením a přijímacím pohovorem.
Lidé mají odlišné citové hladiny.
Když jsem si brala Mylese, byli jsme oba ztracenci.
I teď jsme ztracenci, ale jsme vděční za každý okamžik.
To je prima, Stello. Mohla byste mi prosím udělat sendvič?
Udělám. A na chleba vám namažu trochu zdravého rozumu.
Lisa vás miluje až do morku kosti.
Můžu vám poradit třemi slovy: Vezměte si ji.
Platí vám hodně?
Tady to je.
- Tady máte klíč. - Děkuji.
Když budete něco chtít, zazvoňte.
Miláčku.
Pojď.
Musím tě přenést přes práh.
Zvědavče.
Co dělá noha?
Trochu pobolívá.
- A žaludek? - Prázdný jak mičuda.
A milostný život?
Nepříliš aktivní.
Ještě něco tě trápí?
Kdo jsi?
Čti odshora dolů:
Lisa...
Carol...
Fremontová.
Lisa Fremontová, co nikdy nenosí dvakrát stejné šaty?
Jen proto, že se to od ní očekává.
Tohle je přímo z letadla z Paříže.
- Myslíš, že se to bude prodávat? - To záleží na ceně.
To máme letenku,
dovozní clo, skryté daně, zisková přirážka...
- Terno za 1100 dolarů. - 1100?
To by měli kótovat na burze.
V tom cenovém rozpětí jich denně prodáme tucet.
Komu, daňovým výběrčím?
I kdybych za ně musela zaplatit, stály by za to.
Proč, děje se něco velkého?
Děje, přímo tady. Dnes je významný večer.
Je docela obyčejná středa. V kalendáři je jich plno.
Je to zahájení posledního týdne L. B. Jefferiese v sádře.
Nezpozoroval jsem žádný velký zájem o vstupenky.
Protože jsem skoupila celé divadlo.
Víš, tohle pouzdro na cigarety pamatuje lepší časy.
Koupil jsem ho v Šanghaji, která taky pamatuje lepší časy.
Je prasklé a stejně ho nepoužíváš. Je příliš vyumělkované.
Posílám ti nenápadné stříbrné pouzdro s tvými iniciálami.
Tak bys neměla utrácet tvrdě vydělané peníze.
Ale já jsem chtěla.
Chceš začít večeří v klubu "21"?
Ty máš snad dole sanitku?
Ne, něco lepšího: klub "21".
Děkuji vám, že jste počkal, Carle. Kuchyně je vlevo.
Já vezmu to víno.
Dobrý večer, pane Jefferiesi.
Jen dejte všecko do trouby, Carle, na nízkou teplotu.
- Otevřeme si víno. - Dobře.
- Je to Montrachet. - Do pořádně velkých sklenic.
Je tam otvírák na lahve.
Já to udělám.
- Jsou dost velké? - Jo, ty jsou fajn.
Nenapadá mě nic nudnějšího než to, co teď prožíváš.
- Poslední týden musí být nejtěžší. - Dovolíte.
Jo, už to chci mít dole a zase se do něčeho pustit.
Udělám ti z toho týden, na jaký nezapomeneš.
Prima, děkuji.
Ještě moment, Carle.
- Tady máte na taxík. - Děkuji vám, slečno Fremontová.
- Příjemnou večeři, pane Jefferiesi. - Jistě, dobrou noc.
Dobrou noc.
To byl zase den.
- Nejsi unavená? - Ani trochu.
Celé ráno jsem byla na schůzi,
pak jsem uháněla do Waldorfu na drink s madam Dufręneovou,
která se právě vrátila z Paříže se špionskými zprávami.
Pak jsem musela jít do "21" na oběd s lidmi z Harper's Bazaar.
Přitom jsem objednala večeři.
Pak dvě podzimní přehlídky 20 ulic od sebe.
Potom koktejl s Haywardovými.
Snažíme se dostat jeho novou show. Pak jsem se běžela převléknout.
Pověz mi, co měla na sobě paní Haywardová?
Báječně jí to slušelo.
Měla na sobě božské italské, ručně tištěné...
- Ale, italské? - Ty jeden.
Italské. Jen si představ.
Když si pomyslím, že jsem dnes dala o tobě do novin tři hezké zmínky.
- Takováhle publicita se nedá koupit. - Já vím.
Jednou si tady třeba budeš chtít otevřít své vlastní studio.
A jak bych ho řídil dejme tomu z Pákistánu?
Jeffe...
Není už načase, aby ses vrátil domů? Mohl by sis zvolit vlastní obor.
- Kdybych tak o nějakém věděl. - Můžeš si vybrat, jaký chceš.
- A odejít z časopisu? - Ano.
- Proč? - Kvůli sobě a mně.
Hned zítra bych ti sehnala tucet kšeftů - módu, portréty...
- Nesměj se. Dokázala bych to. - Toho se právě bojím.
Umíš si mě představit, jak jedu do módního salónu v džípu
a v kanadách a s třídenním plnovousem? No nebyl by to trhák?
Umím si tě představit, jak jsi hezký a úspěšný
v tmavomodrém flanelovém obleku.
Co kdybychom přestali plácat nesmysly?
Raději začnu chystat večeři.
Slečna Osamělá.
Toho se ty nemusíš nikdy obávat.
Ty snad odsud dohlédneš až do mého bytu na 63. ulici?
To zrovna ne, ale máme tu malý byteček,
který je možná populární jako ten tvůj.
Jistě si vzpomínáš na slečnu Torsovou, tu baletku?
Je jako včelí královna se svým výběrem trubců.
Dělá to, co je pro ženu nejtěžší. Žongluje s vlky.
Děkuji.
Vybrala si toho, který se zdá nejzdatnější.
Nemiluje ho. Žádného z nich nemiluje.
Jak to odsud poznáš?
Říkal jsi, že to připomíná můj byt, ne?
Doufám, že jsou tentokrát upečené.
Odkud jde ta nádherná hudba?
Od textaře tamhle z té garsonky.
No...
Žije sám.
Třeba měl velmi nešťastné manželství.
Je to okouzlující.
Skoro jako by to bylo napsané speciálně pro nás.
Není divu, že s tím má tolik práce.
Aspoň nemůžeš říct, že večeře není dobrá.
Liso, je perfektní.
Jako vždycky.
Mezi lidmi nemůžou být až tak velké rozdíly.
Všichni jíme, mluvíme, smějeme se, oblékáme.
Podívej se...
Jestli to říkáš proto, že mi nechceš říct pravdu, pak to chápu.
- Já nic neskrývám. - To nedává smysl.
Co je tu tak jiné než na jiném místě,
aby člověk nemohl žít tady nebo tam?
Někteří lidé to dokážou.
Znamená to jen cestovat a přitom fotografovat, ne?
Jako turista na věčné dovolené.
Máš právo na svůj názor. Dovol mi...
Je k smíchu tvrdit, že to může dělat jen skupina vyvolených osob.
Jen jsem se vyjádřil, pravdivě vyjádřil,
ale dokážu to zdůvodnit, když na chvilku zmlkneš.
Je-li tvůj názor tak neomalený jako tvé chování, nechci ho slyšet.
Uklidni se.
Já se nehodím sem. Ty se nehodíš tam.
Myslíš si, že lidé by se měli narodit, žít a zemřít na stejném místě.
Mlč.
- Jedla jsi někdy rybí hlavy s rýží? - Ovšemže ne.
Možná bys musela, kdybys jezdila se mnou.
Už ses někdy zkoušela zahřát v C-54 ve výšce 4,5 kilometru,
při teplotě 30 stupňů pod nulou?
Dělám to pořád, když mám po obědě pár minut volna.
Už na tebe někdo střílel? Už na tebe někdo házel pytlíky písku
kvůli nepříznivé publicitě z tvého fotoaparátu?
Ty vysoké podpatky jsou do džungle jak dělané.
I to dvacetigramové prádélko.
- Desetigramové. - Dobře.
To bude trhák ve Finsku, těsně než tam zmrzneš.
Jestli se v něčem vyznám, tak je to jak nosit správné oblečení.
Jo. Tak zkus sehnat v Brazílii plášť do deště, i když neprší.
Liso, v tomhle povolání nosíš jen jeden kufr.
Domov máš v dostupném dopravním prostředku.
Málo spíš. Koupeš se ještě míň.
A občas jíš jídla z věcí,
na které by ses ani nepodívala, dokud ještě žily.
Nebuď nechutný, jen abys mi dokázal, že nemám pravdu.
Nechutný? Maluju to v růžových barvách.
Liso, přiznej si, že nejsi pro takový život stavěná.
Takových je jen málo.
- S tvrdohlavcem se nechci hádat. - Nejsem tvrdohlavý. Jen pravdomluvný.
Já vím, neupřímný by mi tvrdil, že to je vlastně dlouhá dovolená,
a pak bych se krutě zklamaná probudila.
Tak moment.
Jestli chceš být jízlivá, tak ti s radostí vyjdu vstříc.
Ne, to zrovna nechci.
Tak to je konec? Ty nezůstaneš tady a já nemůžu jít s tebou.
Nebylo by to správné.
Nemyslíš, že by se jeden z nás mohl někdy změnit?
Právě teď to tak nevypadá.
Já tě miluju. Je mi jedno, jak si vyděláváš na živobytí.
Jen bych k tomu nějak chtěla patřit.
Je ponižující, že jediný způsob, jak k tomu patřit,
je zaplatit si předplatné na tvůj časopis.
Asi nejsem dívka, za jakou jsem se považovala.
Na tobě není nic špatného.
Tohle město máš v hrsti.
Zdá se, že ne tak úplně.
- Sbohem, Jeffe. - Myslíš "dobrou noc".
- Myslím to, co jsem řekla. - Hele, Liso...
Nemohli bychom...
Nemohli bychom prostě zachovat status quo?
- Bez jakékoli naděje do budoucna? - Kdy tě zase uvidím?
Až za dlouhou dobu.
Nejdřív tak zítra večer.
Ne...
Hej. Prší.
Popadni to. Počkej, já vezmu budík.
Zatáhni za to.
Zaber. Já to udělám.
Běž dovnitř.
Ne, nemůžeš dál. Už je moc pozdě.
Ne, teď ne. Ne, řekla jsem dobrou noc.
Co to má být, madam?
Jmenuje se to "Hlad".
Člověk by myslel, že déšť to všechno zchladí.
- A zatím to horko jen zvlhčil. - To je ono. Tam je to tuhé.
Pojišťovna by byla šťastnější,
kdybyste spal v posteli a ne v tom křesle.
- Jak to víte? - Máte krví podlité oči.
Celé hodiny jste koukal z okna.
- Jo, koukal. - Co když vás někdo z nich přistihne?
Přijde na to kdo. Například slečna Torsová...
Na tu ani nemyslete.
To je určitě typ dívky, která "jí, pije a užívá si".
Jo, a skončí jako tlustá a nešťastná alkoholička.
Když už mluvíme o neštěstí, chudák slečna Osamělá.
Zase se sama zpila do němoty.
Ubohá duše. Třeba jednoho dne najde štěstí.
Jo, a nějaký muž je ztratí.
Copak není v okolí nikdo, kdo by jejím směrem hodil očkem?
Možná, že brzy bude k mání tamten obchodní cestující.
- On se rozchází se ženou? - Já tomu nerozumím.
V noci vyšel několikrát ven a nesl svůj kufřík se vzorky.
Však je to cesťák, ne?
Co by prodával ve tři ráno?
Baterky. Svítivé ciferníky k hodinkám.
Domovní čísla, co se rozsvěcují.
Já myslím, že ne.
Myslím, že z bytu něco odnáší.
Své osobní věci.
Chce od ní utéct, zbabělec.
Jo. Někdy je horší zůstat než utéct.
Něco takového dokáže jen ten nejhorší typ mužského.
A co dnes ráno? Je něco nového?
Všechny rolety v bytě jsou zatažené.
- V tomhle horku? - Jo.
No, teď už jsou vytažené.
- Ustupte. Ustupte. - Kam mám jít?
- No tak, ustupte z dohledu. - Co se děje?
Ten cesťák se kouká z okna. Vidíte?
Uvidí vás.
Nejsem stydlivá. Občas na mě někdo koukne.
Tohle není obyčejný pohled.
To je pohled člověka,
který se bojí, že ho někdo pozoruje.
Běž odtamtud. Půjde po tobě. No tak, běž dovnitř.
Sbohem, pane Jefferiesi. Na shledanou zítra.
A už v tom křesle nespěte.
Výborný společník.
Stello...
Můžete vyndat ten dalekohled a přinést mi ho sem?
Průšvih.
Já to cítím.
Budu ráda, až vám sundají tu sádru a já odsud vypadnu.
Jak daleko musí dívka zajít, než si jí povšimneš?
No, když je dost hezká, nemusí nikam zacházet.
Prostě stačí, když "je".
A já snad nejsem?
Věnuj mi pozornost.
Nejsem právě na opačné straně místnosti.
Tvoje mysl je...
A když chci muže, chci ho beze zbytku.
Copak ty nikdy nemáš problémy?
Teď právě jeden mám.
Já taky.
Pověz mi o něm.
Proč...
Proč by měl nějaký muž třikrát odejít za deštivé noci
s kufříkem z bytu a třikrát se vrátit?
Líbí se mu, jak ho žena vítá domů.
Ne. Cesťákova žena ne.
A proč dnes nešel do práce?
Má práci doma. Mnohem zajímavější.
Co je zajímavého na řeznickém noži
a malé pilce
zabalených do novin?
Nic, díkybohu.
Proč celý den nezašel do ložnice své ženy?
Na to bych se neodvážila odpovědět.
Tak poslyš. Já na to odpovím, Liso.
Něco tady strašně nehraje.
- A já se bojím, že vím co. - Co si myslíš?
Něco nevýslovně příšerného.
Před pár minutami odešel a ještě se nevrátil.
To by byla strašná práce.
Jak bys začala rozřezávat lidské tělo?
Jeffe, abych byla upřímná, začínáš mě trochu děsit.
Jeffe, slyšel jsi mě? Začínáš mě trochu...
Vrací se zpátky.
- Kdyby ses viděl. - Co je?
Když se člověk kouká z okna, aby zabil čas,
ale dělat to s dalekohledem
a vymýšlet bláznivé teorie o každé maličkosti, to už je choroba.
Ty myslíš, že pro mě je to zábava?
To nevím, ale jestli nepřestaneš, tak jdu pryč.
- Cože... - Co hledáš?
Chci vědět, co je s ženou toho cesťáka.
- Copak to zní tak bláznivě? - Proč si myslíš, že s ní něco je?
Tak různě. Je to invalida. Potřebuje neustálou péči.
A přesto za ní po celý den nebyl ani manžel ani nikdo jiný. Proč?
- Třeba umřela. - Kde je doktor?
- Kde je funebrák? - Možná dostala sedativa a spí.
On je teď uvnitř. Nic není vidět.
Něco se tam děje. Viděl jsem to.
V noci jsem viděl hašteření a rodinnou hádku, záhadné výlety
a nože a pilky a provaz.
Po ženě teď není ani stopy. Tak mi řekni, kde je.
- Já nevím. - Co jeho žena dělá?
Třeba od ní odchází. Mně je to jedno.
Spousta lidí má v domě nože a pilky.
Spousta mužů se svou ženou za celý den nepromluví.
Spousta žen sekýruje a vznikají průšvihy,
ale málokdy to skončí vraždou, jestli máš tohle na mysli.
Je těžké se tomu slovu vyhnout, co?
- Ty jsi viděl všechno, co dělal? - Samozřejmě...
Protože žaluzie byly vytažené
a on chodil po chodbě, po ulici a po dvoře.
Jeffe, ty si myslíš, že by ti vrah dovolil, abys to všecko viděl?
Že by nezatáhl žaluzie a neschoval se?
Protože je chytrý a nonšalantní.
Zato ty nejsi chytrý.
Vrah by svůj zločin nepředváděl před oknem.
Proč ne?
Jak víš, odehrává se tady něco mnohem zlověstnějšího.
Kde?
Bez komentáře.
Začneme znovu od začátku, Jeffe.
Řekni mi, co jsi viděl
a co si myslíš, že to znamená.
- Ano? - Na schránce vzadu ve druhém patře
je cedulka: "Pan Lars..."
Psáno L-A-R-S.
Lars Thorwald s manželkou.
- Jaké má ten byt číslo? - 125 West Ninth Street.
Děkuji ti, miláčku.
Dobře, šéfe. Jaký je můj další úkol?
Teď běž domů.
Dobře, ale co dělá?
Sedí ve tmě v obývacím pokoji.
K ložnici se ani nepřiblížil.
Tak běž domů se trochu vyspat. Dobrou noc.
Dobrou noc.
Co se děje, Jeffe?
Podívej, Doyle, nemůžu ti to vykládat po telefonu.
Musíš být na místě a vidět celou situaci.
Třeba to nic není. Jenom malá sousedská vražda.
- Povídal jsi vražda? - Ano, vlastně ano.
Ale běž.
Chtěl jsem ti jen dohodit práci.
Myslel jsem, že detektiv skočí po možnosti dělat detektiva.
- Já nepracuju. - Cože?
- Mám dnes volno. - Já ve volnu nafotím nejlepší fotky.
- Tak já se zastavím. - Prima, Doyle. Přijď co nejdřív.
Bůh vám žehnej, Stello. Páni, jen se koukněte.
To je krásná podívaná. Není divu, že vás manžel pořád miluje.
- Policie. - Cože?
- Vy jste volal policii. - To zrovna ne.
Nebyl to úřední rozhovor. To je můj starý přítel.
Můj starý popudlivý přítel.
Kde si myslíte, že ji rozřezal?
Samozřejmě. Ve vaně.
To je jediné místo, kde by mohl smýt krev.
Radši by měl ten kufr dostat ven, než mu začne prosakovat.
Harry?
Koukněte, pane Jefferiesi.
Myslel jsem, že tu Doyle už bude, jinak bych zavolal policii.
- Počkejte. - Nedělejte žádné hlouposti.
- Zjistím jméno na tom náklaďáku. - Já budu hlídat uličku.
Meziměstský hovor.
Neviděl jsi ani vraždu, ani mrtvolu. Jak víš, že to byla vražda?
Všechno, co ten chlapík prováděl, je podezřelé.
Noční výlety, nože a pilky a kufry s provazem,
a jeho žena už tam není.
Připouštím, že to zní záhadně.
Mohly by to být různé věci. Vražda je nejméně pravděpodobná.
Neříkej mi, že je to kouzelník,
který baví sousedy svým eskamotérstvím.
Je to příliš nápadný způsob vraždy.
Na očích 50 oknům? A pak sedět a čekat na policii?
Policisto, povinnost volá. Jděte a zatkněte ho.
Jeffe, o vraždách se máš hodně co učit.
Pitomci vraždí tak mazaně,
že k jejich chycení je třeba sto trénovaných policejních mozků.
Přece by jen tak neoddělal svou ženu
a nenacpal ji do kufru, který by poslal do skladu.
- Vsadím se, že tak to udělal. - Skoro všechno se už stalo.
V panice. Tohle je šance 1000 ku 1.
Pořád tam sedí. Tenhle muž nepanikaří.
Myslíš, že jsem si to vymyslel?
Myslím, že jsi viděl něco, co má zřejmě jednoduché vysvětlení.
- Například? - Žena odjela na výlet.
Jeho žena ležela nemocná v posteli.
Jo, to jsi mi říkal.
No, Jeffe, už budu muset jít.
Na oddělení to nebudu hlásit. Zkusím to sám trochu prošťourat.
Nemá smysl, aby se ti dostalo absurdní publicity.
Děkuju ti.
Žena je pryč - zkusím ji někde najít.
Buď tak hodný.
Měl jsi v poslední době bolesti hlavy?
Než jsi přišel, tak ne.
To zmizí, i s těmi halucinacemi.
Tak nashle.
Běž.
Má šestiměsíční nájemní smlouvu. Už z ní vyčerpal pět a půl měsíce.
Je tichý, pije, ale neopíjí se.
Účty platí včas penězi, které vydělá jako obchodník se šperky.
Je samotářský. Žádný ze sousedů se s nimi nesblížil.
U ní už propásli šanci.
Nikdy z bytu neodešla, až včera.
- V kolik hodin? - V 6.00 ráno.
V 6.00 ráno.
Myslím, že asi v té době jsem usnul.
To je škoda.
Thorwaldovi právě v tu dobu odcházeli ze svého bytu.
Připadáš si trochu hloupě?
Ne, zatím ne.
- Jak se vede tvé ženě? - Dobře.
Kdo říkal, že tehdy odešli?
- Kdo kam odešel? - Thorwaldovi, v 6.00 ráno.
Domovník a dva nájemníci.
Kategorická prohlášení, žádné váhání. A shodují se.
Šli na nádraží.
Jak to může někdo uhodnout?
Měli snad na zavazadlech nápisy "Hlavní nádraží nebo umřít"?
Domácí potkal Thorwalda, když se vracel domů.
Řekl mu, že posadil ženu do vlaku na venkov.
To je šikovné, takový domácí.
Zkontrolovali jste jeho nejnovější bankovní výpisy?
K čemu je jeho informace?
Je to přejatá verze nepodložené historky vraha.
Viděl někdo ve skutečnosti jeho ženu, jak sedá do vlaku?
Nerad to připomínám, ale začalo to tím, že jsi tvrdil, že byla zavražděná.
Viděl někdo, včetně tebe, jak byla ve skutečnosti zavražděná?
Cože...? Máš zájem vyřešit ten případ nebo ze mě udělat hlupáka?
Pokud možno, tak obojí.
Tak to dělej pořádně. Běž prohledat Thorwaldův byt.
- Musí tam být kupa důkazů. - To nemůžu.
Ne teď, ale až si skočí na panáka.
Nebude-li o tom vědět, nedotkne se ho to.
Nemůžu to udělat, i když tam nebude.
Copak má od policie nějakou speciální průkazku?
Neštvi mě. Ani detektiv nemůže jen tak přijít a prohledat byt.
Kdyby mě tam přistihnul, přišel bych o místo.
Tak se snaž, aby tě nepřistihnul.
Když něco najdeš, tak dostaneš vraha,
a pak se vykašlou na předpisy. Když ne, tak je bez viny.
Možná to zní úzkoprse,
ale rád bych ti připomněl Ústavu a frázi
"povolení k prohlídce vydané soudcem", který zná doplňky Ústavy.
- Musí požadovat důkaz. - Tak mu ho dej.
Jo, už se slyším, jak říkám:
"Ctihodnosti, mám kamaráda, který je detektiv-amatér."
"Nedávno po syté večeři..."
Hodil by mi do obličeje celý trestní řád, všech šest svazků.
Zítra už v tom bytě nemusí zůstat žádné důkazy.
To je pro detektiva noční můra.
Co potřebuješ před prohlídkou?
Řekni mi, co potřebuješ? Krvavé stopy ke dveřím?
Určitě nepotřebuju, abys mě popichoval. Zavolal jsi mě, abych ti pomohl.
Teď se chováš jako daňový poplatník.
Jak jsme se my dva mohli za války vystát celé tři roky?
Zajdu na nádraží a prověřím si Thorwaldovu historku.
Na tu historku zapomeň. Najdi kufr. Je v něm paní Thorwaldová.
Málem bych zapomněl. Thorwald měl ve schránce pohlednici.
Byla odeslaná včera ve 3.30 odpoledne z Merritsvillu.
To je odsud 130 km na sever.
Píše se tam: "Přijela jsem v pořádku."
"Už se cítím líp. Líbá tě Anna."
Je to...
Anna... Je to ta, co myslím?
Paní Thorwaldová.
Nepotřebuješ něco, Jeffe?
Můžeš mi poslat dobrého detektiva.
- Mimochodem, kde je gin? - Já ho přinesu.
Mnohem rychleji a mávněte levou rukou nahoru.
Ještě jednou.
PRÁDELNA
- Haló? - Haló, slečna Doyleová? Tady Jeff.
- Tom ještě nepřišel? - Ještě ne, Jeffe.
Ani se ti neozval?
Ne. Je to opravdu důležité, Jeffe?
- Obávám se, že ano. - Seženu ho, ať ti zavolá.
Ne, to není třeba. Jenom ať sem co nejrychleji přijede.
Thorwald dnes v noci odjíždí.
- Kdo je to Thorwald? - On bude vědět.
A Thorwald je muž, Tess, neboj se.
- Dobrou noc, ty troubo. - Dobrou noc.
Zase meziměsto.
- Někdo je za dveřmi. - Dále.
Ahoj.
Co sis to udělala s vlasy?
Podívej se na Thorwalda. Chystá se nadobro vypadnout.
Nezdá se, že by spěchal.
Vyložil své věci na postel -
košile, obleky, kabáty, ponožky.
I kabelku z krokodýlí kůže, kterou manželka nechala na sloupku postele.
Byla schovaná v toaletním stolku. Nebo aspoň ji tam měl.
Když ji vyndal, šel k telefonu a volal někam meziměstsky.
V kabelce měl šperky své ženy.
Zdálo se, že má starosti. Žádal někoho o radu.
- Někoho, kdo není jeho žena. - Pokud vím, nikdy ji nežádal o radu.
Nabízela mu spousty rad, ale on ji nikdy o žádnou nežádal.
- To by mě zajímalo, kam jde. - Já nevím.
- Co když se nevrátí? - Vrátí. Má tam nechané věci.
- Teď už snad můžu rozsvítit. - Ještě ne.
Dobře, tak rozsviť. Musel odejít někam doprava.
Celý den jsem se snažila soustředit na práci.
- Myslela jsi na Thorwalda? - A na tebe a na tvého přítele Doylea.
- Ozval se ti, co odešel? - Vůbec ne.
Chtěl zkontrolovat nádraží. Zřejmě tam ještě je.
Něco ti vrtá hlavou?
- To prostě nedává smysl. - Co nedává smysl?
Ženy nejsou tak nevypočitatelné.
Zatím nevím, nad čím uvažuješ.
Žena má svou oblíbenou kabelku,
kterou stále věší na sloupek postele, aby se k ní snadno dostala.
Pak se zničehonic vydá na výlet a nechá ji doma. Proč?
Protože tam, kam jede, nebude kabelku potřebovat.
Ano, ale to ví jen její manžel.
A pak ty šperky.
Ženy nenechávají šperky v kabelce, kde se poškrábou a zauzlují.
Schovávají je mezi oblečení?
Ne. A ani je nenechávají doma.
Žena, ať jde kamkoli s výjimkou nemocnice,
si s sebou vždycky bere líčidla, parfém a šperky.
Polož to tamhle. Tedy intimní věci?
Je to základní vybavení.
A to se nenechává v kabelce, která je uložená v mužově zásuvce.
Já ti rozumím, drahoušku. Doyle na to má pohotovou odpověď.
Že včera odešla se svým manželem?
Jak tvrdí svědci.
Já to panu Doyleovi pohotově vyvrátím.
To nemohla být paní Thorwaldová, nebo neznám ženy.
A co svědkové?
Připustíme, že viděli ženu, ale nebyla to paní Thorwaldová.
- Tedy zatím ještě ne. - Takhle to tedy je?
Pojď sem.
Chci vidět, jak se bude tvůj přítel tvářit, až mu to řekneme.
Nepřipadá mi moc jako detektiv.
Nebuď na něj tak přísná. Je to spolehlivý pracant.
- Pevně doufám, že se ukáže. - Nespěchej na něj. Máme celou noc.
- Co máme celého? - Noc.
Zůstanu tady s tebou.
To si budeš muset vyřešit s mým domácím.
Mám volný celý víkend.
To je sice hezké, ale já mám jen jednu postel.
Jestli ještě něco řekneš, zůstanu tady i zítra.
Nebudu ti moct půjčit žádné pyžamo.
Říkal jsi, že budu muset žít s jedním kufříkem.
- Vsadím se, že takhle malý nemáš. - Tohle je kufřík?
No, je to necesér firmy Mark Cross.
Malý, ale prostorný.
Zdá se, že jsi balila ve spěchu.
Podívejme se. Není to úžasné?
Udělám s tebou výměnu - mou ženskou intuici za postel na jednu noc.
To beru.
To je zase ta píseň.
Kde bere člověk inspiraci, aby napsal takovouhle píseň?
Jednou měsíčně mu ji dává jeho paní domácí.
To je naprostá krása.
- Škoda, že nejsem tvůrčí typ. - Ale jsi, drahoušku.
Máš obrovský talent pro vytváření složitých situací.
- Opravdu? - Určitě.
Jako třeba zůstat bez pozvání celou noc.
Překvapení je nejdůležitějším prvkem útoku.
A navíc nestuduješ literaturu pro soukromé detektivy.
Z průšvihu je vždycky zachrání jejich ženský pomocník Pátek.
To je ta dívka, co je zachrání
před revuálními tanečnicemi a příliš vášnivými dcerami boháčů?
- To je ona. - Tak to je ona, hm?
To je zvláštní. Nakonec si ji nikdy nevezme, že?
- To je divné. - Bizarní.
Vlezu do něčeho pohodlnějšího.
Třeba do kuchyně, abych uvařila kávu.
A přines trochu brandy, hm?
Harry.
- Jeffe. - Ahoj.
Co máš nového?
Dost na to, abych se bál, že nepřijdeš a že ho ztratíme.
- On někam jede? - Všechno má vyložené,
čeká to jen na zabalení.
Právě ohřívám brandy. Vy jste pan Doyle, nemýlím-li se?
Tome, to je slečna Lisa Fremontová.
- Těší mě. - My si myslíme, že Thorwald je vinen.
Opatrně, Tome.
- Poručíka Doylea. - Ano, je tady. To je pro tebe.
- Haló. - Poručík Doyle, pane?
U telefonu. Ano.
Dobře.
Rozumím. Děkuju. Sbohem.
Káva bude hned hotová.
Jeffe, neřekneš mu o těch špercích?
Má v šatech schované šperky své ženy.
- Určitě byly její? - Byly v její oblíbené kabelce.
Pane Doyle, to může vést k jedinému závěru.
A to?
Že žena, která včera ráno odešla, nebyla paní Thorwaldová.
Na to jste přišli sami?
Když ženy jedou na výlet, nenechávají doma šperky.
No tak, Tome. Ty přece žádné takové informace nepotřebuješ, že?
Vlastně ani ne.
Lars Thorwald není o nic větší vrah než já.
Ty dokážeš vysvětlit všechno, co se tam odehrává?
Ne, stejně jako ty. Nahlížíš tu do soukromého života.
Lidé v soukromí dělají věci, co by nedělali na veřejnosti.
Že se třeba zbaví své ženy?
Na to zapomeňte. To vás jen zavede na scestí.
A co ten nůž a pilka?
- Měl jsi někdy pilku? - No, doma v garáži jsem měl...
Kolik lidí jsi s ní rozřezal?
Nebo s pár stovkami nožů, které ti v životě patřily?
Vaše logika nic neřeší.
Přece nemůžete ignorovat její zmizení, kufr a ty šperky.
Prověřil jsem nádraží. Koupil jízdenku.
Posadil ženu do vlaku.
Cíl cesty: Merritsville. Svědků je habaděj.
To nemohla být paní Thorwaldová. Ty šperky...
Ženská intuice sice pomáhá prodávat časopisy,
ale v reálném životě je to pořád jen pohádka.
Ztratil jsem roky, když jsem sledoval stopy založené na ženské intuici.
Tak dobře. Z toho soudím, že jsi ten kufr nenašel.
To vše byl úryvek z tvého proslovu na policejním plese.
Když jsem odtud odešel, našel jsem ten kufr.
Asi je normální, aby člověk ovázal kufr silným provazem?
Když je rozbitý zámek, tak ano.
Co jsi v tom kufru našel, hulvátský vzkaz pro mě?
Šaty paní Thorwaldové.
Čisté, poskládané, nepříliš módní, ale ucházející.
Odnesl jste je do laboratoře?
Odeslal jsem je na šťastnou a legální cestu.
Když žena odjíždí na krátký výlet,
proč si bere s sebou všechny věci?
Ať nám to vysvětlí tady odbor ženské psychologie.
- Vypadá to, že už se nevrátí. - Říká se tomu rodinný problém.
Když se už neměla vrátit, proč to neřekli domácímu?
Protože něco skrýval.
- Ty svému domácímu říkáš všechno? - Říkal jsem, abys byl opatrný, Tome.
Kdybych tehdy za války opatrně řídil to letadlo,
tak bys neudělal fotky, které ti získaly medaili,
slávu a peníze.
Co kdybychom si sedli a kamarádsky si připili?
Zapomeňte na to.
Můžeme si vyprávět lži o starých dobrých časech za války.
Chcete říct, že pro vás ten případ skončil?
Tady žádný případ neexistuje, slečno Fremontová.
Co ten přípitek?
No, asi máte pravdu.
Asi se půjdu radši domů vyspat.
Na zdraví.
Nejsem moc velký piják.
Jeffe, kdybys potřeboval pomoc,
podívej se na Zlaté stránky ve svém telefonním seznamu.
Zbožňuji vtipné věty na rozloučenou.
- Komu byl ten kufr adresovaný? - Paní Anně Thorwaldové.
Tak si počkáme, kdo ho vyzvedne.
Dal jsem jim tvoje číslo, jak volali. Doufám, že ti to nevadí.
- Přijde na to, kdo to byl. - Policie v Merritsvillu.
Oznámili, že kufr právě vyzvedla paní Anna Thorwaldová.
Neponocujte.
- Podívej se. - Co je?
Je dost mladý, ne?
Co to děláte?
Víš, nechci Thomase J. Doylea přecenit,
ale má možná pravdu v tom,
že se tam venku odehrávají zcela soukromé záležitosti.
Nevím, jestli je etické sledovat člověka dalekohledem a teleobjektivem.
Je to etické, i když prokážeš, že žádný zločin nespáchal?
Moc se nevyznám v etice oken do dvora.
Totéž můžou udělat i mně, pozorovat mě jako brouka pod lupou.
Kdyby sem někdo přišel, nevěřil by svým očím.
- Cože? - Uviděl by naše dlouhé obličeje,
zoufalé proto, že jsme zjistili, že nějaký muž nezabil svou ženu.
Jsme dva nejmorbidnější tvorové, jaké znám.
Člověk by si řekl, že nás bude těšit, že ta chudák ženská je naživu.
Co se stalo s tím starým rčením, "Miluj bližního svého"?
Víš, asi to začnu zítra přehodnocovat.
A začnu slečnou Torsovou.
Ne, i kdybych se měla přestěhovat do bytu na druhé straně města
a každou hodinu předvádět Tanec se sedmi závoji.
Dnešní show skončila.
Ukázka nadcházejících atrakcí.
Myslel si pan Doyle, že jsem mu případ vzala?
Ne, Liso, myslím, že ne.
- Co na to říkáš? - No...
- Zeptám se tedy jinak. - Děkuju ti.
Líbí se ti to?
- Ano, líbí. - Tak tedy...
- Co se stalo? - Můj pes.
- Někdo je zraněný? - Ten pes.
Něco se stalo tomu psovi.
Vypadl někdo z okna?
Myslím, že je to pes.
Je po něm. Někdo ho uškrtil. Má zlámaný vaz.
Kdo z vás to udělal? Kdo mi zabil psa?
Vy nevíte, co znamená slovo "soused".
Sousedi se mají rádi, mluví spolu,
starají se, když někdo žije nebo umře.
O to se nikdo z vás nestará.
Ale nevěřím, že jste někdo tak hanebný,
abyste dokázali zabít bezmocného a přítulného psa.
Jediného tvora v okolí, který měl každého rád.
Zabili jste ho proto, že vás měl rád? Jen proto, že vás měl rád?
Pojď dovnitř.
- No tak. Pojďme dovnitř. - Vždyť je to jen pes.
Víš, ten Tom Doyle mě málem přesvědčil, že se pletu.
- A ty se nepleteš? - Podívej se.
Z celého dvora jen jedna osoba nepřišla k oknu. Podívej se.
Proč by chtěl Thorwald zabít malého pejska?
Protože toho moc věděl?
Myslíte, že stojí za to čekat celý den?
- To uklízí v bytě? - Umývá stěny v koupelně.
Muselo to pořádně cákat.
Proč ne? Všichni si to myslíme.
Tam ji zabil a teď musí vyčistit ty fleky.
Stello, to jsou výrazy.
Zatím ještě nikdo nevymyslel slušné slovo pro vraždu.
Liso, tam na té polici je malá žlutá krabička, vidíš ji?
- Nahoře? - Ano, úplně nahoře.
A přines mi i prohlížečku.
Právě mě... Tyhle jsou staré asi 14 dní.
Doufám, že jsem kromě té sádry pořídil i něco víc. Který z nich...
Co hledáš?
Něco tam je a jestli mám pravdu, tak jsem vyřešil vraždu.
- Paní Thorwaldové? - Ne.
Ne, toho psa.
Už asi vím, proč Thorwald toho psa zabil.
Tady, podívej se na to. Řekni mi, co vidíš.
A teď se podívej dolů.
Znovu se podívej.
- A znovu dolů. Vidíš to? - Je to jen obrázek dvorku...
Ale je tam jedna důležitá změna. Jedna důležitá změna.
Ty květiny na Thorwaldově záhonku.
Kde to ten pes očichával?
Kde ten pes hrabal. Podívejte se na ty květiny.
Koukněte, ty dvě žluté cínie na tomhle konci
nejsou tak vysoké jako dřív.
Od kdy se květiny během 14 dnů zkracují?
- Něco je tam zakopané. - Paní Thorwaldová.
Vy netrávíte moc času na hřbitovech, co?
Pan Thorwald by sotva uložil tělo své ženy
do jamky, která je velká jednu čtvereční stopu.
Pokud by ji tam nepostavil,
ale to by zase nepotřeboval nůž a pilku.
Ne, já si myslím, že ji poházel po celém městě.
- Nohu do řeky... - Stello, prosím vás.
- Něco tam je. - Ty květiny byly vytahané ven.
Možná je tam ten nůž a pilka.
- Zavolejte poručíku Doyleovi. - Počkáme.
Počkáme, až se setmí, a já je půjdu vyhrabat.
Ty tam půjdeš? Nic nevyhrabeš a někdo ti zláme vaz.
Ne, ne, my...
Doyleovi nezavoláme, dokud mu nebudu moct ukázat mrtvolu.
Musíme najít způsob, jak se do toho bytu dostat.
Už balí.
Podej mi tužku.
Stello, dejte mi kus papíru. Mám tu někde zápisník.
Tady je.
CO JSTE S NÍ UDĚLAL?
Tys to udělal, Thorwalde. Tys to udělal.
- Liso, pozor, jde. - Neměl jste jí to dovolit.
Díky Bohu, že je to za námi.
- Můžu si dát panáka? - Poslužte si.
Není pochyb o tom, že odchází. Jde jen o to kdy.
Mohla bych použít tu přenosnou klíčovou dírku?
Ano, ale musíte mi říkat, co vidíte.
- To by mě zajímalo... - Co?
Slečna Osamělá si právě vyndala něco, co vypadá jako rhodiové kapsle.
To poznáte až odsud?
Prošlo mi jich rukama tolik, že bych s nimi uspala celý Hackensack.
- Má jich dost na to, aby... - Aby se jí lépe spalo.
To bylo o fous, co?
Jak reagoval na ten vzkaz?
Jeho výraz by mu sotva pomohl získat půjčku od banky.
Jeffe, ta kabelka.
Předpokládejme, že snubní prsten
paní Thorwaldové je mezi šperky v té kabelce.
Když telefonoval, držel v ruce tři prsteny -
jeden s diamantem, jeden s nějakým velkým kamenem
a jeden hladký zlatý prstýnek.
To poslední, co by nechala doma, by byl její snubní prsten.
Vy ho někdy necháváte doma?
Ten by mi mohl někdo vzít, jen kdyby mi usekl prst.
Sejdeme dolů a zjistíme, co je v té zahradě zakopané.
Proč ne? Už dávno jsem se chtěla setkat s paní Thorwaldovou.
O čem to vy dvě...
- Máte lopatu? - Ovšemže ne.
- Jedna je v suterénu. - Jestli jsi citlivka, tak se nekoukej.
Nejsem žádná citlivka. Nechci jen, abyste skončily jako ten pes.
Slečno Fremontová, na tom možná něco je.
Ještě moment. Podržte to. Nemá cenu riskovat.
- Podej mi ten telefonní seznam. - Na co?
Možná, že ho z toho bytu dostanu.
- Potřebujeme jen pár minut. - Třeba se mi podaří 15 minut.
- Jak? - Thorwald.
Chelsea 2-7099.
Vylekali jsme ho už jednou, třeba ho vylekáme znovu.
Myslím, že mluvím o "nás" až příliš volně.
To vy na sebe berete veškeré riziko.
- Vezmeme ho mezi sebe, Stello? - Jednomyslně.
2-7099. Sledujte.
Chelsea.
No tak, zvedni to, Thorwalde.
No tak, však jsi zvědavý.
Chceš vědět, jestli je to tvoje milenka, kvůli které jsi vraždil.
- Haló? - Dostal jste můj vzkaz?
Tak dostal jste ho, Thorwalde?
Kdo jste?
Máte možnost to zjistit. Přijďte za mnou do baru v hotelu Albert.
Teď hned.
- Proč bych tam měl chodit? - Na malou obchodní schůzku
k vyřízení pozůstalosti po vaší ženě.
Nevím, co tím myslíte.
No tak, nevykrucujte se, Thorwalde, nebo zavěsím a zavolám policii.
- Mám asi jen 100 dolarů. - Pro začátek to stačí.
Sedím v hotelu Albert. Budu vás vyhlížet.
- Tak Stello, půjdeme. - Sledujte tohle okno.
Kdybych viděl, že se vrací, dám signál fotobleskem.
Tady byt Doyleových.
Haló, tady L. B. Jefferies. Jsem přítel pana Doylea.
- Kdo je u telefonu? - Já jsem domácí opatrovnice.
Kdy se mají vrátit?
Objednali si mě do jedné. Jeli na večeři a pak možná do klubu.
Rozumím.
Kdyby zatelefonoval, vyřiďte mu, ať zavolá L. B. Jefferiesovi.
Možná budu mít pro něj překvapení.
A máme vaše číslo, pane Jefferiesi?
- On ho má. Dobrou noc. - Dobrou noc.
Stella se spletla, pokud jde o slečnu Osamělou.
Liso, co to... Ne...
Ne...
Liso, co to děláš? Nechoď...
No tak, no tak. Vypadni tam odsud.
Řekla, abyste zavolal k Thorwaldovi, hned jak uvidíte, že se vrací.
- Hned teď tam zavoláme. - Dejte jí ještě minutu.
Dobrá, tak to zkusíme ještě jednou od začátku.
Slečna Osamělá.
Zavolejte policii.
- Ústředna. - Dejte mi policii, šestý okrsek.
Ano, pane.
Pane Jefferiesi, ta hudba ji zastavila.
Cože... Liso.
Liso.
Šestý okrsek, seržant Allgood.
Haló. Koukněte, nějaký muž přepadl ženu na adrese 125 West Ninth Street,
druhé patro do dvora.
A pospěšte si.
- Jak se jmenujete? - L. B. Jefferies.
- Číslo telefonu? - Chelsea 2-5598.
Za dvě minuty jsme tam.
Byly otevřené dveře.
- Už jsem vám řekla... - Ach, ne.
Pusťte mě. Jeffe.
- Ach, ne. - Jeffe. Jeffe.
Stello, co budeme dělat?
- Jeffe. Jeffe. - Už jsou tady.
Proč ho neudá?
- Je to chytré děvče. - Chytré? Vždyť ji zatknou.
Ale dostane se odtamtud, ne?
Podívejte, snubní prsten.
Zhasněte světlo. Viděl nás.
Jak dlouho tam zůstane?
Pokud není hloupější, než si myslím, tak nebude čekat, až mu vyprší nájem.
Podejte mi ze zásuvky peněženku.
- Proč? - Chci za Lisu zaplatit kauci.
Mohl byste ji tam nechat do úterý.
Pak byste mohli bezpečně zmizet, jak jste plánovali.
- Tady je 127 dolarů. - Kolik potřebujete?
No, je to její první vloupání, tak to bude asi 250 dolarů.
- Lisina kabelka. - Jo.
- Kolik tam má? - Padesát centů.
Vezměte to.
- Mám v kabelce asi 20 dolarů. - A co ten zbytek?
Až ti policajti Lisu uvidí, sami na ni přispějí.
Okamžik. Pospěšte si.
- Jefferies. - Co zase máš?
Doyle, mám pro tebe něco opravdu důležitého.
Proč jsem ti jen volal nazpět?
Přece mi nezkazíš večer nějakým šíleným zabijákem...
Poslouchej. Lisa je ve vězení. Zatkli ji.
- Tvoje Lisa? - Moje Lisa.
Měl jsi ji vidět. Vnikla Thorwaldovi do bytu,
ale on se vrátil, a abych ji dostal ven, zavolal jsem policii.
Říkal jsem ti...
Šla tam, aby našla důkaz, a taky s ním odešla.
- Jaký důkaz? - Snubní prsten paní Thorwaldové.
Kdyby ta žena žila, měla by ten prsten na ruce, ne?
- To je možné. - Možné? Je to fakt.
Včera v noci zabil psa, protože se mu hrabal v zahradě. Víš proč?
Protože tam zakopal něco, co ten pes cítil.
Jako třeba šunku?
Nevím, jak láskyplná jména měl pro svou ženu,
ale něco ti řeknu: Při těch nočních cestách s kovovým kufříkem
neodnášel své věci, protože ty má ještě pořád v bytě.
Ty myslíš, že to byla "šunka"?
A řeknu ti ještě něco.
Všechny ty jeho telefonáty byly meziměstské.
Když své ženě volal meziměstsky v den odjezdu,
hned jak dorazila do Merritsvillu,
proč mu psala pohlednici s oznámením, že dojela na místo?
- Proč by to dělala? - Kam Lisu odvezli?
Na šestý okrsek. Poslal jsem tam někoho s kaucí.
Možná ji nebudeš potřebovat. Podívám se na to.
Spěchej. Ten chlap ví, že ho někdo sleduje.
Nebude dlouho vyčkávat.
Jestli se ten prsten potvrdí, tak mu dáme doprovod.
Ahoj.
Haló, Tome. Myslím, že Thorwald odešel. Nevidím...
Haló?
Co ode mě chcete?
Vaše přítelkyně mě mohla udat. Proč to neudělala?
Co po mně chcete, spoustu peněz? Já žádné peníze nemám.
Tak něco řekněte.
Řekněte něco. Řekněte, co chcete.
Můžete mi vrátit ten prsten?
- Ne. - Řekněte jí, ať mi ho vrátí.
To nemůžu. Už ho má policie.
Liso. Doyle.
Co to bylo?
Koukněte. Koukněte se na ten byt. Perou se tam.
Vyhazuje ho z okna.
Doyle.
Creele, dejte mi svůj revolver.
Promiň, Jeffe. Spěchal jsem co nejrychleji.
Přineste mi seshora lékárničku.
Liso, kdyby se ti bylo něco stalo...
- Nic mi není. - Já jsem na tebe tak pyšný.
Tohle už ti stačí na povolení k prohlídce?
Jo, samozřejmě.
- Poručíku Doyle. - Ano?
- Je v pořádku? - Žije.
Thorwald je ochoten nás vzít na projížďku po řece East River.
Řekl, co bylo zakopané v tom záhoně?
Jo. Říkal, že pes začal být příliš zvědavý, a tak to vykopal.
Je to v jeho bytě v krabici na klobouky.
Chcete se podívat?
Ne, děkuju. Nechci s ní mít nic společného.
Doufám, že to bude hit. Tohle je první vydání.
Moc ráda bych si to poslechla.
Ani nevíte, co pro mě ta hudba znamená.
Sladké štěňátko.
Neskákej. Zkusíme to znovu, pejsánku.
Nehýbej se. Zůstaň.
- Stanley. - Ahoj, bejby.
Páni, jak tě ta armáda změnila!
Ano, udělala ze mě hladovce.
Co máš v ledničce za jídlo?
Jak je prima vrátit se domů.
Kdybys mi řekl, že odejdeš z práce, tak bychom se vůbec nevzali.
Miláčku. No tak.